Зірка Мензатюк
ДЗВОНИКИ
(зі збірки оповідань "Зелені чари")
Завантажити текст оповідання Зірки Мензатюк "Дзвоники" (txt.zip)
Це трапилося в часи перших християн, у пору палкої віри й великої жертовності...
Один священник, ідучи лісом, милувався погідним літнім вечором і дякував Богові за ясноту неба, за мрійливу тишу, за всю довколишню красу, що сповнювала серце зачаруванням. Він вийшов на галявину, і раптом очам відкрилося справжнє диво. Все навколо мов залила блакить, так рясно цвіли дзвоники. Вони похитувались під лагідним вітром і наче видавали чистий, ніжний, мелодійний передзвін...
Довго стояв священник зворушений, слухав прекрасну музику квітів, милувався досконалою формою блакитних вінчиків. І в нього виник задум: відтворивши форму лісової квітки, вилити для костелу дзвін із лункого металу.
Легенда називає й містечко, де він це зробив: Нола в італійській області Кампанія. Був то перший металевий дзвін.
Латинська назва дзвоників досі нагадує про ту місцевість: кампанула (campanula).
Дзвоники ростуть повсюдно, усі їх знають і ні з чим не плутають завдяки неповторній формі квітів. І чи не в усіх народах Європи вони мають назви, що означають одне й те ж: дзвінок. їх є багато видів, доволі відмінних між собою: одні низенькі, всього 5-15 сантиметрів заввишки, інші сягають метрової висоти; в одних квіти зібрані в рясну верхівкову головку, в інших — у довгу китицю; одні розростаються суцільним килимом, і то байдуже де: на луці, в полі, на пустирі, інші ж воліють стояти поодинці. Є серед них і лікарські — дзвоники скупчені, якими лікують наслідки укусів собак, лихоманку, ангіну та ще чимало неприємних речей.
![Зірка Мензатюк. Дзвоники. Оповідання з книги Зелені чари. Художники: Людмила Остапенко, Олена Бржосніовська, Вікторія Ярош. Зірка Мензатюк. Дзвоники. Оповідання з книги Зелені чари. Художники: Людмила Остапенко, Олена Бржосніовська, Вікторія Ярош.](/uploaded/images/Articles/portrety/zirka_menzatiuk/zeleni_chary/dzvonyky/dzvonyky3.jpg)
У Карпатах зростають дзвоники, що трапляються тільки там: дуже тендітні, низенькі, з поодинокими широко розкритими квітками на тоненьких стебельцях. Вони й називаються карпатськими. Та, мабуть, загальні улюбленці — великі, ясно-блакитні лісові дзвоники. Вчені називають їх дзвониками персиколистими, адже їхнє вузьке листя справді схоже на персикове. Для квітникарів вони — предок пишних садових сортів. А для поетів — то квіти, гідні найкращих віршів.
Ми Дзвіночки,
Лісові Дзвіночки,
Славим день.
Ми співаєм,
Дзвоном зустрічаєм:
День!
День, —
написав про них у вірші „Хор лісових дзвіночків” Павло Тичина, звучання поезій якого схоже на музику.
Мабуть, вони таки дзвонять, але тільки священники, поети та ті, хто духом лине у височину, можуть почути той передзвін.
За матеріалами: Зірка Мензатюк. "Зелені чари". Оповідання. Художники Людмила Остапенко, Олена Бржосніовська, Вікторія Ярош. Чернівці, Видавничий дім "Букрек", 2012 р., стор. 102 - 106.
Більше творів Зірки Мензатюк на нашому сайті: